CARL R. ROGERS
AKO BYT SAM SEBOU
Pohľad terapeuta na psychoterapiu

 

Vydal PhDr. Milan Štefanko
Vydavatefstvo IRIS, Bratislava 1995	OBSAH		

	Predslov	7	
	Úvod	Čitatel'ovi	11	
	PRVÁ CAST
Niečo o sebe	15	
	Kapitola 1. „Toto som ja"	16	
	DRUHÁ ČAS!
Ako môžent byt' nápomocný?	35	
	Kapitola 2. Niekolko hypotéz o facilitovaní osobného rastu	36	
	Kapitola 3. Charakteristiky nápomocného vzťahu
Kapitola 4. Čo vieme o psychoterapii - objektívne	43	
	a subjektívne	59	
	TRETIA ČASt
Proces stúvania sa človekom	67	
	Kapitola 5. Smer procesu mien v terapii	68	
	Kapitola 6. Čo znamená byť človekom	93	
Z anglického originálu Carl R. Rogers: On Becoming a Person: A Therapist's
View of Psychotherapy vydaného nakladatefstvom Houghton Mifflin
Company Boston 1961 preložil PhDr. lvan-Valkovič
Postídil: doc. PhDr. Vladimír Hlavenka, CSc.	Kapitola 7. Koncepcia psychoterapie ako procesu	106	
Zodpovedné redaktorky: Mgr. Eva Hrdiičková a Mgr. Ivona Kaštanová
First published by Houghton Mifflin Company, Boston, Massachusetts,	ŠTVRTÁ CAST
Filozofie človeka	135	
United States of America.
Copyright O 1961 by Houghton Mifflin Company
All rights reserved.	Kapitola 8. „Byť tým JA, ktorym človek naozaj je"
Ako vidí terapeut osobně ciele človeka	136	
	Kapitola 9. Terapeutov názor na „dobrý život"	151	
ISBN 80-88778-02-6	Plne fungujúci človek		
PLATA ČASŤ	163	
B1ižšie k faktom
Miesto výskumu v psychoterapii
Kapitola 10. Ludia alebo veda? Filozofická otázka	164	
Kapitola 11. Zmena osobnosti v psychoterapii	184	
Kapitola 12. Terapia zameraná na klienta a výskum	199	
ŠIESTA ČASŤ	221	
Čo z toho vyplýva pre život?
Kapitola 13. Moje osobné názory na vyučovanie a učenie sa	222	
Kapitola 14. Významné učenie sa v terapii a vo vzdelávaní	226	
Kapitola 15. Vyučovanie zamerané na študenta,
ako ho prežil jeden z účastníkov	241	
Kapitola 16. Důsledky terapie zameranej na klienta
na rodinný život	254	
Kapitola 17. Riešenie zlyhania v komunikácii -
medzi jednotlivcami a medzi skupinami	265	
Kapitola 18. Pokusná formulácia všeobecného zákona
medzil'udských vzťahov	271	
Kapitola 19. K teórii tvorivosti	278	
SIEDMA ČASŤ	289	
Vedy o správaní a človek
Kapitola 20. Rastúca sila vied o správaní	290	
Kapitola 21. Miesto jednotlivca v novom svete vied
o správaní	306	
Dodatok (Úplná a chronologická bibliografia Carla R. Rogersa)	321	
Register	342	

 

PREDSLOV
Nášmu čitatel'ovi sa po prvýkrát dostáva do rúk dielo velikána humanistickej psychológie Carla R. Rogersa (1902-1987) - kniha o tom, ako sa stávame sami sebou, ako sa stávame Tuámi v tom pravom zmysle slova. Deje sa tak s určitým oneskorením, ktoré pravdepodobne súvisí s politickou situáciou vo svete i u nás. Meno Carla Rogersa sa spomína vo všetkých významných učebniciach psychoterapie a vysokoškolskí študenti sa o jeho pristupe učili už od šesťdesiatych rokov. Na rozdiel od psychoanalýzy, na rozdiel od mena Si gmunda Freuda a jeho nasledovníkov sa nikdy nespájalo so zdrvujúcou marxistickou kritikou. Napriek tornu nebola preložená žiadna z jeho kníh, ba ani jeden z jeho mnohých článkov. Príčina pravdepodobne tkvie v Rogersovej otvorenosti, s akou pristupuje k riešeniu všefudských (a teda aj politických) otázok. Čitatef si to může overiť sám, ked'sa zahĺbi do prislušných pasáží.
Ďalšia príčina spočíva možno v tom, že psychoanalytická, hlbinná terapia, napriek všetkým zákazom a útlakom, bola v praxi neustále živá. Vždy existovalo aspoň niekolko Pudí, ktorí ju pestovali a mali snahu šíriť ju ďalej, či už v podobe praktickej, alebo teoretickej. Výsledkom bole (len čo to pomery trochu dovolili), objavenie sa prekladu nejakého Freudovho spisu alebo diela niektorého z jeho pokračovateiov. Ak nie na pultoch knilikupectiev, tak určite aspoň v samizdate.
Ind situácia bola s „učením" Carla Rogersa. Na univerzitách sa o ňorn prednášalo bez problémov, ale v praxi sa nepoužívalo. Zmena nastala až po návšteve Rogersa v Polsku a Maďarsku v prvej polovici 80-tych rokov. Mnohí záujemcovia mali možnosť zažif jeho prístup „na vlastnej koži", nadchnúť sa ním a začať ho používať a šíriť dälej. Tak sa mohlo staf, že v roku 1988 sa na Slovensku uskutečnila prvá „ochutnávka" a v rokoch 1990-1993 prvý systematický výcvik pre účastníkov krajin strednej Európy. Facilitátormi boli 1'udia, ktorí sa s Carlom Rogersom poznali osobne, mali snahu šíriť jeho prístupy a nenechat ich po jeho smrti v r. 1987 upadnúť do zabudnutia. Za všetkých menujme aspoň tých, ktorí prišli ako prví: Charles Devonshire a Valerie Hendersom (USA), David Buck (Anglicko), Marcel Tourrence (Francúzsko).
Tretím problémom pri prekladaní Rogersových prác je jazyk (štýl), akým Carl Rogers píše. Samozrejme, tento problém nie je neprekonateľný a nehrá zásadnú úlohu pri rozhodovaní, či vydat, alebo nevydaf jeho knižně dielo. Je však dostatočným dôvodom na uvedenie niektorých poznámok a vysvetlení.
7

Predovšetkým jazyk autora je určitou zmesou vedeckého a hovorového štýlu. Používa presne definované termíny v rôznych súvislostiach a významoch, často porušujúc zásady a konvencie prísne vedeckého jazyka. Používa Pudové výrazy a prirovnania. Zavádza nové slová. Píše proste jazykom, na ktorý si museli zvyknúť aj samotní Američania. Výsledkoni sú však články a knihy, ktoré sa stali nesmierne populárne medzi odbornou i laickou verejnosťou a predávali sa ako bestsellery. Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla v Spojených štátoch amerických sedemnástkrát, o prekladoch do mých jazykov nehovoriac.
Carl Rogers svoj pristup, ktorý sa v odbornom žargóne často nazýva podfa jeho pôvodcu rogeriánsky, sám dôsledne označuje ako prístup zamneraný na Noveka (Person-Centered Approach, PCA) a psychoterapia vedená v tomto duchu má názov ierapia zamerancí na klienta (Client-Centered Therapy, CCT). Tieto označenia, ktoré vznikali postupne počas rozvoja vedeckej a teoretickej bázy tohto prístupu, majú zvýraznit skutočnosť, že ústrednou postavou je v tomto prístupe človek, sám klient. On je nielen stredobodoni, ale i tým skutočne dôležitým činitel'om vo vztahu. On rastie, on sa vyvíja a tento rast určuje smer terapie. Preto celá táto škola či smer patrí do tzv. tretieho prúdu, do humanistickej psychológie, ktorá sa sformovala v šesfdesiatych rokoch nášho storočia ako opozícia psychoanalytického, hlbinného smeru na jednej strane a behaviorálnej psychológie na strane druhej.
Humanistická psychológia je silne zážitková. Jej východiskovým bodom je vedomé prežívanie človeka, ku ktorému pristupuje ako k celku, neredukuje ho na nejakého jedného menovatel'a, bojuje za jeho slobodu a autonómiu. Medzi hlavných predstaviterov humanistickej psychológie patrí J. Bugental, J. Cohen, A. Maslow a d'alší. S otconi humanistickcj psychológie Abrahamom Maslowom spája Rogersa niyšlienka, podra ktorej je hlavnou hnacou silou, hlavnou osou ludskej osobnosti a života tendencia sebarealizácie (self-actualization), čo sa u nás často prekladá ako sebaaktualizácia. Doslova to znamená sebauskutočňovanie, t.j. uskutočnenie seba samého, svo_jich možností a schopností, realizácia svojho JA.
O realizácii svojho JA hovorí aj jogová filozofia a iné východně náboženské náuky. V tejto súvislosti je „sebauskutočňovanie" spojením individuálneho JA, individuálnej duše s univerzálnym princípom, ktorý má rôzne pomenovania a má vždy nadprirodzenú, t.j. božskú podstatu. Hoci Maslowove výskumy života sebarealizovaných rudí ukazujú, že takíto rudia mávajú mystické „peak experiences" (vrcholové zážitky), Rogers o týchto transcendentálnych výškach nič nehovorí, čím sa podra môjho názoru vytvára priestor pre všetkých rudí, veriacich i neveriacich, kresfanov, moslimov, budhistov, ateistov -
proste všetkých.
Ďalším rozdielom oproti Maslowovej koncepcii je skutočnost, že Rogers dospel k tejto základnej motivačnej sile až na základe konkrétnych výsledkov svojej práce s klientmi, nie a priori. Zistil, že ak dá rudom slobodu rozvíjaf sa rubovorným smerom, rastú smerom, ktorý možno zo spoločenského hTadiska označit ako pozitívny. Rogers hradal pričinu terapeutickej zmeny a zistil, že ak sa v medzifudskom vzfahu naplnia tri podmienky u jedného z účastnílcov tohto kontaktu, potom v tom druhom (alebo druhých) sa začne niečo menif, rozvíjaf alebo rásť. Práve tak, ako začne rásf semienko, ked má dostatok tepla, vlahy a kyslíka. Toto niečo, toto sen-ienko, to je jadro osobnosti, ktoré je hodné dôvery, a sila, ktorá spôsobuje jeho rast, je práve táto vrodená tendencia k sebaaktualizácii. Je to však len dedukcia, hypotetické vysvetlenie - na rozdiel od spomínaných troch podmienok zmeny, ktoré boli experimentálne overené a dokázané.
Tieto tri nutné a postačujúce podmienky, ktoré spôsobujú zmenu v osobnosti človeka, sú: kongruencia, empatia a akceptácia (alebo pozitívne naladenie bez kladenia podmienok; u nás sa začalo používat spojenie bezpodmienečné pozitívne prijatie). Ich podrobný opis nie je na tomto mieste nevyhnutný, pretože Rogers ich dostatočne vysvetruje na viacerých miestach. Okrem nich sa však v predkladanom diele vyskytuje viacero málo frekventovaných alebo úplne novátorských termínov. Preto bude isto užitočné zhrnúť ich a stručne opísať, aby mal čitater k dispozícii krátky slovník krúčových pojmov.
Akeeptácia alebo bezpodmienečne pozitívne prijatie znamená prijatie druhého človeka takého, akým je. Bez kladenia akýchkorvek podmienok, stanovovania cierov a pod.
Empatia znamená vcítenie. Vcítenie sa do druhého človeka, videnie sveta jeho očami, tak, ako keby som bol tým druhým človekom
Existencializmus je filozofický siner, ktorého ústredným problémom je fudská osobnost, jej existencia, osobná sloboda, vztah k svetu.
ExperienciáIny znamená zážitkový, prežitý na vlastnej koži. Anglické slovo experience znamená l. zážitok, 2. prežívanie a 3. skúsenosť. Rogers používa tento pojem vo všetkých významoch a obmenách velmi často.
Facilitovat znamená urahčovať. UF'ahčovaf osobnostný rast, komunikáciu, terapeutický proces a pod.
Fasáda v tomto kontexte znamená akýsi vonkajší obranný val osobnosti človeka. Autor používa na jeho označenie aj slovo maska.
Kongruencia znamená zhodu. Myslí sa tým zhoda medzi vnútorným prežívaním, uvedomovaním a vonkajším prejavom človeka. Túto charakteristiku vyjadrujú aj také pojmy, ako autentickost, ozajstnost, genuínnost alebo prirodzenosf.¨
Organizmický znamená týkajúci sa celého organizmu, čiže skôr intuitívny než rozumový.
Osoba, osobnost, človek - napriek tomu, že v tradičnej psychológii majú tieto pojmy trochu rozdielne významy, u Rogersa takmer splývajú v anglickom slove person. Self znamená doslova seba a má vyjadrovat celkové prežívanie seba, svojej identity, svojho JA.
Self-koncept vyjadruje obraz o sebe, predstavu o sebe, to, čo si o sebe myslím, ako sa vnímam. V preklade sa často používa spojenie pojem seba.
Stávanie sa označuje meniaci sa proces jestvovania, bytia, existovania. Je to doslovný preklad anglického slova becoming, pojem používaný existencialistami.
Vyučovanie zamerané na študenta je názov podobný označeniu terapia zameraná na klienta alebo prístup zameraný na človeka. Označuje praktické využitie princípov tohto prístupu v pedagogike a vzdelávaní.
Už som spomenul, že humanistická psychológia je experienciálna, teda hodne stavia na zážitku. S tým súvisia dva fakty, ktoré by som na záver rád spomenul. Prvým faktom je, že pri opise tohto prístupu sú dôležité priame zážitky klientov a v knihe nájdete úryvky z autentických rozhovorov. To je okrem iného významné aj z jazykového hradiska. Hovorené slovo prepísané z magnetofónovej nahrávky odslova doslova je omnoho kostrbatejšie ako písaný prejav. Myšlienky nie sú vždy ukončené a zrozumiterné, slová nie sú vždy spisovné. Druhým faktom je, že aj kedje čítanie o zážitkoch mých velmi zaujímavé a často prínosom, predsa len sa nevyrovná vlastnému zážitku.
Preto by som rád každému, kto si prečíta túto knihu, zaželal, aby si to prežil na ,vlastnej koži". Aby sa našiel aspoň jeden človek, ktorý Vám bude naozaj rozumiet a akceptovat Vás takého/takú, aký/aká ste. Hovorí sa tomu láska, priaterstvo, vzájomná úcta a porozumenie alebo ešte inak. Ale na samotnom slove až natolko nezáleží, dôležitý je obsah, zážitok. Je to zážitok, ktorý dokáže zmenit celý život. Je to niečo, čo dáva životu zmysel.
Galanta
Jim 1994
Ivan Valkovič
10
ČITATELOVI
Hoci ma trochu šokuje, keď to hovorím, som psychoterapeutom (alebo poradcom) už vyše tridsattri rokov. To znamená, že celú tretinu storočia sa pokúšam pomáhat rôznym skupinám rudí: detom, dospievajúcim a dospelým, ruďom s výchovnými, študijnými, osobnými a manželskými problémami, „normálnym" a ,,psychotickým" jedincom (úvodzovky znamenajú, že pre mňa sú tieto označenia len zavádzajúcimi nálepkami), rud'om, ktorí prichádzajú sami po pomoc i rudóm, ktorých posielajú, rudom s menšími problémami, aj fud'om, ktorí sa dostali do zúfalej a beznádejnej situácie.
Na základe svojich skúseností a výskumnej práce som napísal niekolko kníh a mnoho článkov. Články v tejto knihe pochádzajú z minulého desatročia; je to výber článkov, ktoré som napísal od roku 1951 do roku 1961. Rád by som vysvetlil dôvody, kvôli ktorým som ich zhromaždil do knihy.
Predovšetkým som presvedčený, že takmer všetky sú dôležité pre osobný život človeka v tomto komplikovanom modernom svete. V žiadnom prípade to nie je rejaká príručka v štýle „urob si sám". Táto kniha neobsahuje žiadne rady alebo návody. Zo skúsenosti však viem, že čitatelia týchto článkov ich často považovali za novátorské a užitočné. Dodávajú človeku viac istoty pri rozhodovaní sa na križovatkách jeho cesty za svojím ciel'om - byt takým človekom, akým by chcel byt. Z tohto dôvodu by som bol rád, keby boli dostupné pre každého „inteligentného laika". Záleží mi na tom najmä preto, že všetky moje predošlé knihy boli určené profesionálnej psychologickej obci a nikdy neboli bežne dostupné mimo tejto kategórie čitaterov. Úpriinne dúfam, že mnoho Pudí, ktorí sa osobitne nezaujímajú o poradenstvo a psychoterapiu, zistí, že poznatky z tejto oblasti im v živote pomôžu. Dúfam tiež, že mnohí l'udia, ktorí nikdy nevyhladali poradenskú pomoc, pri čítaní úryvkov terapeutických rozhovorov na týchto stránkach získajú viac odvahy a sebavedomia a budú trochu lepšie rozumiet svojím vlastným tažkostiam, keď v duchu prežijú zápasy iných rudí o svoj rast a rozvoj.
Ďalšou príčinou, ktorá ma prinútila pripravit túto knihu do tlače, je rastúci počet naliehavých žiadostí od rudí, ktorí sa už oboznámili s mojimi názormi na poradenstvo, psychoterapiu a medzifudské vztahy. Počuli o mojich článkoch v časopisoch, ktoré máme zháňajú. Dali mi najavo, že by si priali mat súhrn rnojich nedávnych úvah a prác vo vhodnom a dostupnom vydaní. Zozbierat ich je lichotivá požiadavka pre každého autora. Je to tiež určitý závä
11

zok, a tak som sa ho snažil splnif. Dúfam, že budú spokojní s výberom, ktorý¨som urobil. Takže tento zväzok je určený tým psychológom, psychiatrom, učiteľ'om, vychovávatelom, školským poradcom, cirkevným pracovníkom, sociálnym pracovníkom, logopédom, vedúcim pracovníkom, politológom a iným, ktorí už zistili, že moja práca má význam v ich profesionálnom úsilí. Venujem im ho v pravom zmysle tohto slova.
Je tu však ešte jeden motív, komplexnejší a osobnejší: Je to hradanie vhodného okruhu čitatelov pre to, čo chcem povedaf. Tento problém ma trápil viac než desaf rokov. Viem, že hovorím iba k určitej časti psychológov. Väčšina z nich - ich záujmy sú indikované takými termínmi ako podnet-reakcia, teória učenia, operantné podmieňovanie - je taká zaujatá pohladom na človeka výhradne ako na predmet, že to, čo hovorím, ich často vyvádza z miery alebo dokonca doslova rozčuluje. Viem tiež, že hovorím iba k malej časti psychiatrov. Pre mnohých z nich, možno pre väčšinu, bola už pravda o psychoterapii dávno vyslovená Sigmundom Freudom a nemajú záujem o nové možnosti, ba sú proti výskumom v tejto oblasti. Viem tiež, že hovorím k malej časti skupiny rudí, ktorí si hovoria poradcovia. Väčšina týchto rudí sa predovšetkým zaujíma o prediktívne testy a o metódy priameho vedenia.
Ked' mám publikovaf nejaký článok, nie som spokojný, ak sa má objavif v odbornom časopise takéhoto typu. Vydal som už nejaké články v takýchto časopisoch, ale väčšina mojich písomných prác za posledné roky nebola oficiálne publikovaná a šírila sa cyklostylom. Je to dôsledok môjho váhania, ako sa dostat bližšie k čitatel'ovi, ktorého oslovujem.
Ked sa niektorí vydavatelia, často malých alebo úzko špecializovaných časopisov dozvedeli o niektorom z týchto článkov a vyžiadali si povolenie na uverejnenie, vždy som im vyhovel. Mal som však podmienku, že neskôr možno budem chcieť článok publikovaf niekde inde. A tak väčšina článkov, ktoré som za posledných desaf rokov napísal, ostala nepublikovaná alebo uzrela svetlo sveta v malom, úzko špecializovanom alebo neznámom časopise.
Teraz som však dospel k záveru, že by bolo dobre vydať tieto myšlienky knižnou formou, aby si našli svojich vlastných čitatefov„ ktorí isto budú pochádzať z rôznych oblastí. Niektoré z nich možno budú také vzdialené mojej pracovnej oblasti, ako je napríklad filozofa alebo veda ako vládnut. Napriek tornu si budú títo čitatelia asi v niečom aj podobní. Som presvedčený, že tieto články patria k trendu, ktorý má a bude mať vplyv na psychológiu, psychiatriu a ostatné vedné oblasti. Nechcem označif tento trend nejakou nálepkou, ale v mojej mysli sa spája s takými prívlastkami ako fenomenologický, existenciálny, zameraný na človeka; s takými pojmami ako sebaaktualizácia, napinenie, rast; s takými lud'mi (z mojej vlasti) ako Gordon Allport, Abraham Maslow, Rollo May. Hoci čitatelská obec, ktorú bude táto kniha zmysluplne oslo
12
vovať, bude podfa môjho názoru z r6znych oblastí a bude mať široké záujmy, jej spoločnou črtou bude záujem o človeka v dnešnom svete, ktorý ho, zdá sa, ignoruje a zmenšuje jeho význam.
A napokon je tu ešte jedna príčina na vydanie tejto knihy. Pričina, ktorá pre mňa veta znamená. Naša doba potrebuje lepšie vedomosti a spôsoby zaobchádzania s napätím v medzirudských vzťahoch. Veda natolko prenikla do nekonečnosti vesmíru a do nekonečnosti častíc atómu, že to pravdepodobne povedie k úplnému zničeniu nášho sveta, ak len nepokročíme daleko dopredu aj v chápaní medziludských vzťahov a v práci s napätými vzťahmi medzi rudmi. Zdá sa mi. že vedomosti v tejto oblasti sú velmi skromné. Dúfam, že raz pride deň, ked'investujeme aspoň tolko, čo stojí jedna alebo dve rakety aj do výskumu rudských ,zťahov. Ale tiež si myslím, že aj tie poznatky, ktoré už máme, sú velmi málo známe a využívané. Dúfam, že z tejto knihy bude zrejmé, že už vlastníme poznatky, ktoré - keby sa využili - by pomohli znížiť napätie medzi jednotlivými rasami, kultúrami a národmi. Dúfam, že čitatelom bude tiež jasné, že tieto poznatky by mohli pomôcť pri vývine zrelých, nedefenzívnych a chápavých rudí, ktori by mohli konštruktívne narábať s napätím, ktoré vznikne v budúcnosti. Keby sa mi podarilo priblížif dostatočnému množstvu rudí nevyužité poznatky a vedomosti v oblasti medzirudských vzťahov, bol by som velmi spokojný.
Tolko o mojich dôvodoch pre vydanie tejto knihy. Dovolte mi teraz uviesť niekolko poznámok o jej štruktúre. Články, ktoré sú tu zozbierané, reprezentujú hlavně oblasti môjho záujmu za posledných desaf rokov.' Napísal som ich za rôznymi účelmi. obyčajne pre rôzne publikum alebo len pre moje vlastně uspokojenie. Ku každej kapitole som napísal úvodnú poznámku, ktorá sa snaží uviesť jej obsah do zrozumitel'ných súvislostí. Články som usporiadal tak, aby zobrazovali rozvíjajúcu sa tému od vezmi osobného až k širšiemu, sociálnemu pohradu. Vy 1661 som to, čo sa opakovalo. Ked'rôzne články podávali ten istý pojem rôznymi spôsobmi, často som to nechal tak v nádeji, že tieto „variácie na tému" by mohli slúžiť tomu istému účelu ako v hudbe: že by obohatili význam melódie. Pretože sú to samostatné články, ak si to čitatel' bude želať, možno ich čita( každý zvlášť.
Cierom tejto knihy je, najjednoduchšie povedané, podeliť sa s vanu o niečo z mojich skúseností - o niečo zo mňa. Tu je napísané to, čo som zažil v cha
S jednou výnimkou. ktorá sa týka explicitnej teórie osobnosti. Nezaradil som sem materiály z tejto oblasti. nakofko nedávno vyšla kniha, ktorá obsahuje úplný prehfad mojich teórií a ktorá je pristupná v každej vedeckej knižnici. Mám na mysli kapitolu nazvanú „Teória terapie, osobnosti a medzifudských vzfahov, vytvorená v rámci Pristupu zameraného na klienta" v knihe Koch. S. (Ed.): Psychology; A Study of a Science, zv. III.. str. 184-256. McGrav,-Hill. 1959.
13

ose inoderného života, na zväčša nezmapovanom území Tudských vzťahov. Tu je to, čo som videl. Tu je to, k čomu som dospel. Tu sú spôsoby, akými som si overoval svoje predstavy. Tu sú niektoré zmätky, otázky, starosti a neistoty, ktorým som čelil. Dúfam, že si z toho vyberiete niečo, čo vás osloví.
Katedra psychológie a psychiatrie
Wisconsinská univerzita
Apríl 1961
Carl R. Rogers
14

 

PRVÁ CAST
Niečo o sebe
Tu rozprávam o sebe samom, o svojich osobných skúsenostiach a poznatkoch.
¨
15

KAPITOLA 1.
„Toto som ja"
Vývoj mojich odborných názorov a osobnej filozofie
V tejto kapitole uvádzam dve velmi osobné prednášky. Pred piatimi rokmi ma požiadali, aby som posluchdčom najvyššieho ročníka Brandeisovej univerzity neobjasňoval svoje názory na psychoterapiu, ale predstavil samého seba. - Ako som prišiel k svoj%m názorom? Ako som sa stal takým, akým sotn? Považoval som to za velmi podnetné pozvanie a snažil som sa vyhovief požiadavke študentov. S podobnou požiadavkou prišiel za mnou aj výbor Únie študentov vo Wisconsine. Chceli, aby som u nich vystúpil v rámci cyklu „Posledná prednáška ", v ktorej profesor hovorí dost' osobne o sebe samom. (Je zaujímavé, že v našotn školskom systéme sa predpokladd, že profesor môže odhalit' niečo zo seba len za velmi extrémnych podmienok.) V tejto wisconsinskej prednáške som hovoril o svojich osobných poznatkoch a objavoch, ktoré majú pre mňa význam. V nasledujúcej kapitole sú uvedené obe tieto vystúpenia. Snažil som sa pritom zachovat' ich neformálny ráz, aký mali pôvodne.
Reakcia na obidve tieto prednášky mi ukázala, aký majú ludia hlad po osobných veciach, ako velmi chcú vediet' niečo o človeku, ktorý im prednáša alebo ich učí. Tato kapitolu som zaradil ako prvú v nádeji, že poskytne nejaké informácie o mne a tak lepšie osvetlí súvislosti a význam kapitol, ktoré nasledujú za ňou.
Ako ma informovali, v tejto prednáške sa odo mňa očakáva, aby som hovoril na tému: „Toto som ja". Mám rozličné pocity v súvislosti s takýmto pozvaním, ale jeden z nich, ktorý by som tu rád spomenul, je, že sa cítim byt poctený a polichotený tým, že nejaká skupina Tudí chce vediet, kto som ja. Ubezpečujem vás, že je to jedinečné a podnetné pozvanie a že sa pokúsim dat na túto úprimnú otázku tak úprimnú odpoved, akej som len schopný.
Takže, kto som? Som psychológ, ktorého prvotným záujmom bola po mnohé roky psychoterapia. Čo to znamená? Nechcem vás unavovat dlhým výpočtom toho, čo robím, ale rád by som uviedol niekolko odstavcov z úvodu k mojej knihe „Terapia zameraná na klienta" (Client-Centered Therapy).
16
Chcel som u čitatela vzbudit záujem o obsah tejto knihy a napísal som toto: „O čom je táto kniha? Dovolte mi odpovedaf spôsobom, ktorý poodhalí moju vlastnú skúsenosť.
Táto kniha je o utrpení a nádeji, o úzkosti a uspokojení, ktorými je naplnená pracovňa každého terapeuta. Je o jedinečnosti vztahu, ktorý si vytvára terapeut a zároveň o spoločných prvkoch, ktoré nachádzame v týchto vzťahoch. Táto kniha je o hlbokých osobných zážitkoch každého z nás. Je o klientovi v mojej pracovni, ktory sedí oproti mne za konferenčným stolíkom a vedie zápas o to, aby bol sám sebou a predsa sa strašne bojí byt sám sebou - snaží sa vidiet svoje prežívanie také, aké je, chce byt' tým, čo prežíva a predsa sa velmi obáva tejto vyhliadky. Táto kniha je o mne, ako sedím s klientom, dívam sa na neho, zúčastňujem sa na tomto zápase tak hiboko a citlivo, ako som toho len schopný. Je o mne, ako sa snažím vnímat jeho prežívanie i príchut, ktorú ono pre neho má. Je o mne, ako žialim nad svojou ludskou omylnostou a neúspechmi v chápaní tohto klienta, ako sa mi občas nepodarí vidiet život tak, ako sa javí jemu a ako tieto neúspechy dopadajú ako tažké kamene na jemnú a spletitú pavučinu rastu, ktorý sa tu odohráva. Je o mne, ako sa teším zo svojho privilégia asistovat pri pôrode novej osobnosti - ako stojím v úžase nad zrodom nového JA, človeka, ako pozorujem tento proces, pri ktorom mám dôležitú úlohu ulahčovatela. Je o klientovi a o mne, ako so záujmom a úctou pozorujeme mocné a pravidelné sily, ktoré sú v tomto prežívaní priam hmatatelné, sily, ktoré snád'majú korene hlboko vo vesmíre ako celku. Táto kniha je, som o tom hlboko presvedčený, o živote, pretože život sa v terapeutickom procese živo prejavuje - so svojou slepou silou a obrovskou ničivou schopnosťou, ale predsa prevažujúcou tendenciou k rastu, ak sú preň zabezpečené podmienky."
Toto vám snád'trochu osvetlí to, čo robím a čo si o tom myslím. Predpokladám, že by ste možno chceli vedieť, ako som sa dostal k tomuto povolaniu, aké rozhodnutia a volby, či už vedomé alebo nevedomé, som urobil na tejto ceste. Skúsime, či vám dokážem sprostredkovat niektoré psychologicky najdôležitejšie miesta v mojom životopise, najmä vo vzťahu k môjmu profesionálnemu životu.

Moje rané roky

Bol som vychovaný v rodine, ktorá sa vyznačovala pevnými zväzkami, velmi prísnou, nekompromisnou náboženskou a etickou atmosférou a uctievaním usilovnej práce. Prišiel som na svet ako štvrté zo šiestich detí. Moji rodičia sa o nás vela starali, neustále mali na pamäti naše dobro. Velmi nás tiež
17

¨

kontrolovali, robili to mnohými nenápadnými a láskavými spôsobmi. Predpokladali, a ja som to akceptoval, že sme iní než ostatní ludia - žiaden alkohol, žiaden tanec, karty alebo divadlo, velmi málo spoločenského života a veta práce. Len ťažko som presviedčal svoje deti, že dokonca aj nápoje sýtené kysličm'kom majú trochu hriešny nádych a pamätám sa na výčitky svedomia, ktoré som mal, ked'som vypil svoju prvú flašu „koly". V rodine sme mali dobré vztahy. Každý však žil sám pre seba, takže ja som bol dost samotársky chlapec, ktorý neustále čítal. Počas celej strednej školy som bol iba dvakrát na rande s dievčaťom.
Keá som mal dvanásť rokov, moji rodičia kúpili farmu. Malo to dve príčiny. Môj otec, z ktorého sa stal úspešný obchodník, mal vlastne farmu ako svoje hobby. Zdá sa mi však, že dôležitejší bol názor mojich rodičov, že rodina s dospievajúcimi deťmi by mala byt dälej od „pokušení" mestského života.
Tu som sa zaoberal dvoma vecami, ktoré pravdepodobne mali určitý vplyv na moju neskoršiu prácu. Velmi ma zaujali velké nočné motýle (vtedy boli v móde knihy Gene Stratton-Portera) a stal sa zo mňa znalec nádherných lún, polyphémov, cekropií a dalších nočných motýlov, ktoré žili v našich lesoch. Pracne som ich pestoval, uchovával som kukly počas dlhých zimných mesiacov, vypiplával som húsenice a okúsil som tak niektoré radosti a skúmania vedca, ktorý sa snaží pozorovat prírodu.
Môj otec sa rozhodol hospodáriť na svojej novej farme podia najnovších vedeckých poznatkov, preto si kúpil mnoho knih o pofnohospodárstve. Viedol svojich synov k tomu, aby mali svoje vlastné nezávislé a prosperujúce podniky, takže každý môj brat i ja sme mali kŕdel sliepok a občas sme chovali jahniatka, malé prasiatka a teliatka. Pri tejto práci som študoval vedecké knihy o pofnohospodárstve a len nedávno som si uvedomil, aký cit pre vedu som vtedy získal. Nikto mi nepovedal, že Morrisonove „Krmivá a kŕmenie" nie je kniha pre štrnásťročných, takže som sa prehrýzol cez stovky jej stránok a naučil sa robit vedecké pokusy - ako sa kontrolné skupiny priradůjú k experimentálnym, ako sa udržujú konštantné podmienky pomocou znáhodňovania procedúr, aby sa mohol stanovit vplyv daného krmiva na produkciu mäsa alebo mlieka. Naučil som sa, aké tažké je overovať hypotézu. Získal som vedomosti a úctu k metódam vedy v praktickom použití.

Vysokoškolské štúdiá

Začal som študovať polnohospodárstvo na vysokej škole vo Wisconsine. Jedna z vecí, ktoré si velmi dobre pamätám, bol rázny výrok profesora agronómie o štúdiu a využití vedomostí. Zdôraznil márnosf encyklopedických
18
vedomostí samých o sebe a obrazne nás nabádal: „Nebudte prekliatym muničným vagónom, do čerta, budce puškou!"
Počas prvých dvoch rokov sa v dôsledku emocionálne nabitých študentských náboženských konferencií môj profesionálny ciel zmenil z polnohospodára na kňaza - aký mierny posun! Zmenil som si štúdium polnohospodárstva na štúdium histórie, súc presvedčený, že to bude lepšia príprava.
V druhom ročníku ma vybrali ako jedného z dvanástich študentov tejto krajiny, aby som išiel do Číny na medzinárodnú konferenciu Svetovej kresťanskej federácie študentov. To bola pre mňa velmi dôležitá skúsenosť. Bolo to v roku 1922, štyri roky po skončení 1. svetovej vojny. Videl som, ako silne sa ešte nenávideli Francúzi a Nemci, hoci jednotlivo boli celkom sympatickí. Bol som nútený upravit svoje názory; uvedomiť si, že úprimní a čestní ludia môžu veriť velmi rozdielnym náboženským doktrínam. Vlastne som sa tu po prvý raz názorovo osamostatnil od náboženského myslenia mojich rodičov a uvedomil som si, že nemôžem ísf s nimi. Táto nezávislost myslenia spôsobila v našom vztahu veta bolesti a napätia, ale zo spätného pohladu vidím, že tu som sa viac než inokedy stal nezávislým človekom. V mojom postoji bolo vždy hodne vzbury. Počas tých šiestich mesiacov cesty po Oriente, ked'som nebol pod vplyvom domova, som podstatne zmenil svoje názory.
I ked'teraz vypočítavam prvky, ktoré ovplyvnili skôr môj profesionálny vývoj než osobný rast, rád by som velmi stručne spomenul jeden velmi dôležitý faktor v mojom osobnom živote. Počas mojej cesty do Číny, som sa zamiloval do velmi pekného dievčaťa. Poznal som ho už mnoho rokov, vlastne od detstva. S velmi neochotným súhlasom našich rodičov sme sa hned' po skončení prípravky vzali, aby sme mohli spolu pokračovat v dälšom štúdiu. V tejto veci asi nemôžem byť velmi objektívny. Po všetky tie roky bola najdôležitejšún a najobohacujúcejším faktorom môjhó života jej stála a vytrvalá láska a priatelstvo .
Rozhodol som sa zapísaf do Jednotného teologického seminára - v tom čase (1924) najliberálnejšieho v krajine - aby som sa pripravil na náboženská prácu. Nikdy som neol'utoval tie dva roky, ktoré som tam strávil. Prišiel som do styku s niektorými velkými učencami, hlavne D. A. C. McGiffertom, ktorý bol hlboko presvedčený o slobode skúmania a nasledovania pravdy, nech by viedla kamkofvek.
Dnes, ked' poznám univerzity a vysoké školy, ich strohé pravidlá a rigidnosf. naozaj sa čudujem jednej veci. Niekolko z nás, študentov Seminára, malo pocit, že nás myšlienkami iba kŕmia, zatiaf čo my sme chceli predovšetkým skúmaf a hl'adať odpovede na naše vlastné otázky a pochybnosti. Požiadali sme vedenie, aby nám dovolili založit seminár na čestné slovo, seminár bez inštruktorov, kde by sa učebný plán skladal z našich vlastných otázok.
19

Vedenie Seminára bolo pochopitefne zmätené, ale povolili nám to! Jediným obmedzením bolo, že v záujme inštitúcie bude na našich seminároch sedieť mladý učitel', ale nezapojí sa do diskusie, kým si to my nebudeme priať.
Predpokladám, že nemusím dodávat, že tento seminár nás velmi zaujímal a uspokojoval. Myslím si, že veraka nemu som urobil kus cesty za svojou vlastnou životnou filozofiou. Väčšina členov tejto skupiny sa objasňovaním svojich vlastných otázok vzdialila náboženskej práci. Ja som bol jedným z nich. Cítil som, že otázky významu života a možnosti konštruktívnej zmeny k lepšiemu životu jednotlivcov ma pravdepodobne budú vždy zaujímat, ale nemohol som pracovat v oblasti, kde by som musel zastávat určitú náboženskú doktrínu. Moje názory sa už zmenili a mohli by sa ešte menit. Zdalo sa mi hrozné, že niekto musí vyznávat určité názory, aby mohol ostat vo svojom povolaní. Chcel som si nájst oblast, v ktorej by som mal istotu, že moja sloboda myslenia nebude obmedzovaná.
Stávam sa psychológom
Ale aká je to oblast? Na Jednotnom seminári ma pritahovali kurzy psychológie a psychiatrie, ktoré sa vtedy práve začínali prednášat. K môjmu záujmu prispeli Goodwin Watson, Harrison Elliott, Marian Kennworthy. Začal som chodit na viaceré prednášky na Pedagogickú fakultu Columbijskej univerzity, ktorá sídlila oproti Jednotnému semináru cez ulicu. Začal soni spolupracovat s Williamom H. Kilpatrickom na filozofii vyučovania a zistil som, že je to velký učitel'. Začal som tiež prakticky pracovat s detmi pod vedením Lety Hollingworthovej, citlivej a praktickej osoby. Zistil som, že ma najviac pritahuje poradenská práca s detmi, takže som sa postupne a bez velkej námahy presunul do oblasti detského poradenstva a začal som sa považovat za klinického psychológa. To bol krok, ktorý som urobil takmer nevedome, nasledujúc jednoducho to, čo ma zaujímalo.
Kým som bol na Pedagogickej fakulte, prihlásil som sa ako praktikant na nový Inštitút pre detské poradenstvo, ktorý sponzoroval Fond Commonwealthu. Často som bol vďačný, že som tam bol hned od začiatku. Inštitút bol v chaotickom stave, ale to znamenalo, že každý mohol robit to, čo chcel. Nasal som do seba dynamické freudovské názory zamestnancov Inštitútu, medzi ktorých patril David Levy a Lawsom Lowrey, a zistil som, že sú v príkrom rozpore s rigoróznymi vedeckými, chladne objektívnymi, štatisticky orientovanými názormi, ktoré vtedy prevládali na Pedagogickej fakulte. Zo spätného pohradu vidím, že potreba vyriešit tento konflikt v sebe, bola pre mňa tou naj
20
lepšou školou. V tom čase som cítil, že žijem v dvoch úplne odlišných svetoch, „ktoré sa nikdy nestretnú".
Ku koncu môjho pobytu na tomto Inštitúte bolo pre mňa velmi dôležité, aby som získal prácu a mohol živit rodinu, aj keď som ešte nemal hotový doktorát. Miest nebolo veta. Spomínam si na úfavu, ktorú som cítil, keď som si našiel miesto psychológa na oddelení detského výskumu u Spoločnosti pre prevenciu týrania detí v Rochesteri, štát New York. V tomto oddelení pracovali traja psychológovia a môj plat činil 2900 dolárov ročne.
Na to, že som prijal toto miesto, sa dnes pozerám s istým údivom. Mal som radost, pretože to bola príležitost robif takú prácu, akú som chcel robit. To, že to bola v každom ohrade z profesionálneho hradiska slepá ulička, že budem izolovaný od profesionálnych kontaktov, že plat bol aj na vtedajšie pomery nízky, mi, pokial' sa pamätám, vôbec nevadilo. Myslím, že vtedy som bol akosi presvedčený, že ak budem mat príležitost robit to, čo ma najviac zaujíma, všetko ostatné pôjde samo od seba.

Roky v Rochestri

Nasledujúcich dvanást rokov v Rochestri bolo nesmierne cenných, lebo aspoň prvých osem rokov som bol úplne ponorený do realizácie praktických psychologických služieb, diagnostikovania a plánovania starostlivosti o delikventně a týrané deti, ktoré nám posielali súdy a rôzne organizácie. Často som robil „liečebné rozhovory". Bolo to obdobie relatívnej odbornej izolácie, počas ktorej som sa snažil byt voči našim klientom čo najefektívnejší. Museli sme žit tak s našimi neúspechm, ako aj s úspechmi, takže sme boli nútení stále sa učit. Existovalo iba jedno kritérium práce s týmito detmi a ich rodičmi, a to bolo: „Funguje to? Je to účinné?" Spozoroval som, že na základe každodennej praxe si čoraz viac začínam formulovat svoje vlastné názory.
Prichádzajú mi na um tri objavy, všetky tri drobné, ale v tom čase boli pre mňa dôležité. Je zaujímavé, že všetky tri sa týkajú nejakého sklamania - z autority, z odbornej literatúry, zo seba. Ešte počas štúdia ma zaujali práce dr. Williama Healyho, v ktorých tvrdil, že delikvencia sa často zakladá na sexuálnom konflikte a že keď sa tento konflikt odkryje, delikvencia vymizne. Prvý alebo druhý rok v Rochestri som velmi veta pracoval s mladým pyromanom, ktorý mal neovládatefnú túžbu zakladat oheň. Rozprával som sa s ním v polepšovni deň čo deň a postupne som vystopoval jeho túžbu po sexuálnom vzrušení masturbovaním. Heuréka! Prípad bol vyriešený. Keď ho však na podmienku prepustili, dostal sa znovu do tých istých ťažkostí.
21
Pamätám si ten otras. Healy sa snád'zmýlil. Možno som narazil na niečo, čo Healy nevedel. Táto príhoda ma akosi presvedčila, že autority sa môžu mýliť a že ešte je čo objavovaf.
Druhý jednoduchý objav bol mého druhu. Čoskoro po príchode do Rochestru som raz viedol diskusnú skupinu o psychologickom interview. Objavil som publikovaný rozhovor s rodičom, takmer doslovný, v ktorom sa psychológ prejavoval bystro, múdro, prezieravo a viedol interview rýchlo k jadru veci. Bol som rád, že môžem uviesf taký dobrý príklad techniky rozhovoru.
Po niekolkých rokoch som dostal podobnú úlohu a spomenul som si na ten vynikajúci článok. Vyhradal som ho a znovu som si ho prečítal. Zdesil som sa. Teraz sa mi zdalo, že interviewujúci si počína ako šikovný právnik, ktorý presvedčil túto matku o jej nevedomých motívoch a vyžmýkal z nej priznanie viny. Teraz som už vedel, že takýto rozhovor nemá dlhotrvajúci pozitívny účinok ani na rodiča. ani na dieta. Uvedomil som si, že som sa vzdialil od všetkých prístupov, ktoré nejakým spôsobom tlačili rudí do klinických vzťahov, a to nie z filozofických príčin, ale preto, že takéto pr stupy boli vždy iba prechodne efektívne.
Tretia príhoda sa odohrala o niekolko rokov neskôr. Naučil som sa byť jemnejší a trpezlivejší pri interpretovaní klientovho správania. Pokúšal som sa ho jemne načasovat tak, aby to klient prijal. Pracoval som s inteligentnou matkou, ktorej syn bol „chuligán". Problém spočíval celkom jasne v tom, že ona dieťa nechcela a spočiatku chlapca odmietala. Dlho som nevedel dosiahnuť, aby si to uvedomila. Jemne som pred ňou skladal dôkazy, ktoré mi poskytovala a snažil som sa, aby si uvedomila celý vzorec. Ale neviedlo to nikam. Napokon som sa vzdal. Povedal som jej, že sme sa obaja snažili, ale že sme neuspeli a že by sme mohli prerušiť naše stretnutia. Ona súhlasila. Skončili sme teda rozhovor, podali si ruky a ona išla ku dverám. Tam sa otočila a spýtala sa: „Beriete tu do poradne aj dospelých?" Ked'som jej odpovedal kladne, povedala: „Nuž teda, ja by som potrebovala pomoc." Vrátila sa do kresla, z ktorého predtým vstala a začala vylievať svoje zúfalstvo zo zlého manželstva, svoje pocity neúspechu a zmätku, všetko úplne odlišné od sterilnej ,kazuistiky". ktorú podávala predtým. Skutočná terapia začala len teraz a napokon bola velmi úspešná.
Táto príhoda bola jedna z mnohých, ktoré mi pomohli spoznaf skutočnosť - plne som si to uvedomil až neskôr - že je to klient, ktorý vie, čo bolí, kadial' ísť, ktoré problémy sú hlavné, ktoré zážitky sú hlboko zapadnuté. Uvedomil som si, že urobím lepšie, ak sa sporahnem na klienta, než ked' budem demonštrovať svoju vlastnú múdrosť a učenosť.
22

Psychológ alebo ... ?

V tomto období som začal pochybovať, či som psychológ. Rochesterská univerzita mi dala najavo, že to, čo robím, nie je psychológia a že nemá záujem, aby som u nich učil. Bol som na niekorkých konferenciách Americkej psychologickej spoločnosti a zistil som, že sú plné referátov o učebnom procese krys a laboratórnych experimentov, čo však nemalo žiadny súvis s mojou prácou. Psychiatrickí sociálni pracovníci však hovorili mojou rečou, a tak som začal byť aktívny v tejto oblasti na úrovni miestnych a dokonca aj národných orgánov. Ked'sa utvorila Americká spoločnosť aplikovanej psychológie, začal som byť aktívny ako psychológ.
Začal som prednášať na univerzite, na katedre sociológie o tom, ako porozumieť problémom detí a ako s nimi pracovať. Čoskoro chcela moje prednášky zahrnúf do svojho učebného programu aj katedra pedagogiky. (Skôr než som odišiel z Rochestru, aj katedra psychológie vydala povolenie zaradiť ich do osnov a tak napokon uznala, že som psychológ.) Ked'teraz opisujem tieto moje skúsenosti, uvedomujem si, ako tvrdohlavo som sledoval svoj zámer a dosť málo som sa staral, či idem s ostatnými alebo nie.
Rozsah knihy mi nedovozuje porozprávať o založení samostatného Poradenského centra v Rochestri, ani o spore s niektorými psychiatrami. Bol to zväčša administratívny boj, ktorý nemá s vývojom mojich myšlienok veza spoločného.

Moje deti

Počas pobytu v Rochestri vyrástli moje dve deti, syn a dcéra, a naučili ma pritom omnoho viac o rudoch, o ich vývine a vzťahoch, než som sa mohol dozvedief vo svojej profesii. Nemyslím si, že som bol vezmi dobrým rodičom, kým boli deti malé. Moja manželka ale ním našťastie bola a ako čas bežal, postupne som sa stával lepším a chápavejším rodičom. Ale byt vo vzťahu s dvoma jemnými a citlivými mladými rudni počas všetkých ich detských radostí a starostí, ich adolescentnej asertivity a fažkostí, na začiatku ich dospelosti, zakladania vlastnej rodiny je neoceniterná skúsenosť. Myslím, že moja žena i ja považujeme za jeden z našich najuspokojivejších velkých činov to, že sme mohli naozaj hlboko komunikovať s našimi odrastenými deťmi a ich manželskými partnermi.
23
 
Roky na Ohioskej štátnej univerzite

V roku 1940 som prijal miesto na Ohioskej štátnej univerzite. Som si istý, že jediný dôvod, preťo mi ho ponúkli, bola moja kniha „Klinická liečba problémového dietaťa" (Clinical Treatment of the Problem Child), ktorú som s námahou napísal počas dovoleniek a krátkych pracovných neschopností. Na moje velké prekvapenie mi ponúkli hneáprofesúru. Úprimne vám odporúčam začat v akademickom svete na tejto úrovni. Som vďačný osudu, že som nemusel prechádzat často ponižujúcim procesom postupu na univerzitách, počas ktorého sa Pudia učia len jedno: nevystrkovat hlavu.
Keď som učil študentov Ohioskej štátnej univerzity to, čo som vedel o liečbe a poradenstve, začal som si prvýkrát uvedomovat, že som vlastne sformuloval svoje názory na základe svojich skúseností. Keď som sa pokúsil niektoré z týchto myšlienok zhrnúf do kryštalickej podoby a predniest ich na Minnesottskej univerzite v decembri 1940, zistil som, že reakcie na ne sú velmi silné. Prvýkrát som sa stretol so skutočnostou, že moja nová myšlienka, ktorá pripadala ako žiarivá a mocná, mô& niekoho obrozovat. A byt stredobodom kritiky, argumentácie pre a proti, ma privádzalo do rozpakov a pochybností. Cítil som, že musím k tomu niečo povedaf a napísal som ,Poradenstvo a psychoterapiu" (Counseling and Psychotherapy), v ktorej som objasnil, čo považujem za účinnejší prístup k terapii.
Znovu som si s počudovaním uvedomil, ako málo som sa staral, či som „realista". Keď som odovzdal rukopis, vydavatel bol tej mienky, že je to zaujímavé a novátorské dielo. Nevedel však, aké školy by ho mohli použit. Odpovedal som, že viem iba o dvoch - tá, kde učím ja a ešte jedna univerzita v inom meste. Vydavatel bol toho názoru, že som urobil velkú chybu, ked som nenapínal knihu pre už jestvujúce vysokoškolské osnovy. Silne pochyboval, že predá aspoň 2000 exemplárov, čo bolo potrebné na to, aby nebol stratový. Rozhodol sa, že to ,riskne" až vtedy, ked' som mu povedal, že vezmem rukopis inému vydavatelovi. Neviem, kto z nás dvoch bol viac prekvapený - predalo sa už 70 000 výtlačkov a predaj ešte pokračuje.

Nedávne roky

Som presvedčený, že odvtedy až po súčasnosf som svoj profesionálny život - päf rokov na Ohioskej štátnej univerzite, dvanást rokov na Chicagskej univerzite a štyri roky na Wisconsinskej univerzite - dobre dokumentoval tým, čo som napísal. Len velmi stručne spomeniem dva či tri poznatky, ktoré majú pre mňa význam.
24
Naučil som sa žit v čoraz hlbších terapeutických vztahoch s čoraz širším okruhom klientovi. Toto môže byť a je nesmierne obohacujúci faktor. Občas to ale maže byť a je velmi ohrozu júca situácia, najmä vtedy, keď silne narušený človek odo mňa žiada, aby som bol niečím viac, ako v skutočnosti som. Terapia je čosi, čo si zo strany terapeuta vyžaduje neustály osobnostný rast, a to občas bolí, hoci dlhodobo to prináša viac radosti.
Stále rastúci význam má pre mňa výskumná práva. Terapia je skúsenosť, v ktorej si môžem dovolit byť subjektívny. Výskum je skúsenosf, pri ktorej stojím bokom a pokúšam sa vidiet túto bohatil subjektívnu skúsenosť objektívne. Môžem použit všetky tie „elegantné" vedecké metódy, aby som zistil, či nepodvádzam sám seba. Narastá vo mne presvedčenie, že objavíme zákony osobnosti a správania, ktoré budú také významné pre 1'udský pokrok alebo fudské chápanie ako zákon prítažlivosti či zákony termodynamiky.
Za posledné dve desatročia som si už trochu zvykol na to, že ma kritizujú, ale reakcie na moje myšlienky ma stále prekvapujú. Ja som predkladal svoje myšlienky skusmo, aby ich mohol čitatel alebo študent prijat či odmietnut. Na rôznych miestach a v rôznom čase však psychológovia, poradcovia a vychovávatelia reagovali na moje názory velkou zlobou, pohŕdaním a kritikou. Nevôla v týchto radoch už opadla, avšak v posledných rokoch sa objavila medzi psychiatrami. Niektorí z nich cítia v mojom spôsobe práce veĺkú hrozbu pre svoje oblúbené a nepochybné princípy. Snáď sú tie búrky kritiky viac než vyvážené škodami. ktoré napáchali nekritickí a mne slepo oddaní „žiaci" - jednotlivci, ktorí si osvojili niečo z nového názoru a pustili sa do boja so všetký mi, používajúc pritom ako zbrane správne i nesprávne výklady mojej práce. Niekedy viem len ťažko rozoznať, či ma viac zradili moji „priatelia", či nepriatelia.
Začal som si vysoko vážit privilégium byť sám, hádam čiastočne aj preto, že je nepríjenmé, ked' človeka prekričia nie argumentami, ale silou hlasu. Zdalo sa mi, že pre mňa pracovne najplodnejšie obdobia boli tie, ked som sa mohol úplne odpútať od toho, čo si ostatní myslia, od profesionálnych očakávaní a každodenných požiadaviek. Mohol som získat odstup od toho, čo robím. Moja manželka a ja sme si našli neznáme miesta v Mexiku a Karibskej oblasti. kde som sa plne oddával malovaniu, plávaniu, potápaniu a fotografovaniu krajiny. Tu som sa venoval svojej profesii najviac dve až štyri hodine denne. Práve tu sa mi podarilo urobit väčšinu pokrokov, ktoré som dosiahol za posledné roky. Cením si privilégium byť sám.
25¨
¨
NIEKOLKO DÔLEŽITÝCH POZNATKOV

Toto sú v stručnosti niektoré vonkajšie stránky môjho profesionálneho života. Rád by som vás ale zaviedol do svojho vnútra a porozprával vám niečo o veciach, ktoré som sa naučil počas fiodín strávených intímnymi rozhovornů s Tud'mi v osobnej kríze.
Na tomto mieste chcem zdôraznit, že uvedené poznatky sú významné pre mňa. Neviem, či budú pravdivé pre vás. Nechcem ich podávat ako návod pre niekoho iného. Prišiel som na to, že ked mi iný človek bol ochotný povedat niečo o svojich vnútorných pochodoch, bolo to pre mňa cenné, aj ked'len preto, aby som si uvedomil, že moje pochody sú iné. V tomto duchu ponúkam to,
čo som sa naučil. Každý z týchto poznatkov sa stal súčastou mojej činnosti a vnútorného presvedčenia dávno predtým, než som si ich vedome uvedomil. Sú to iste poznatky útržkovité a neúplné. Učím sa z nich však znovu a znovu. Často nekonám podia nich, ale neskôr to futujem. Často ani nezbadám, že nejaká nová situácia je vhodná na ich použitie.
Nie sú nemenné. Neustále sa menia. Niektoré z nich sa stávajú závažnejšími, iné azda strácajú na význame, ale všetky sú pre mňa dôležité.
Každý z týchto poznatkov uvediem vetou alebo mottom, ktoré mu dodá trochu osobného významu. Potom ho trochu rozvediem. Nie sú usporiadané do nejakého systému až na to, že prvé z nich sa týkajú zväčša vztahov k mým 1'ud'om a potom nasledujú tie, ktoré patria do oblasti osobných hodnôt
a presvedčení.
Výklad svojich objavov začnem negatívnym tvrdením. Pri styku s l'udmi soni pochopil, že z dlhodobého hfadiska nepomáha, ak sa správam tak, ako keby som bol niečo iné, než som. Nemá zmysel snažit sa vyzerať pokojný, ak som v skutočnosti podráždený a kritický. Nemá zmysel tvárit sa, že poznám odpoved', ked' ju nepoznám. Nemá zmysel správať sa tak, ako keby som mal určitého človeka rád, ked' som v tej chvíli voči nemu nepriatefsky naladený. Nemá zmysel vyzerať, že som plný istoty, ak som v skutočnosti vyfakaný a neistý. Zistil som, že to platí i pre môj organizmus. Nemá zmysel počínat si, ako keby som bol zdravý, ked' som v skutočnosti chorý.
Znak povedané, pochopil som, že v styku s Tuď'mi nemá zmysel pokúšat sa udržaf si fasádu, správat sa inak navonok, ked vnútri cítim niečo iné. Nepomáha to, ako som pochopil, pri vytváraní konštruktívnych vztahov s fud'mi. Chcel by som zdôraznit, že ked' si pripomeniem a prežijem pravdivost tohto svojho objavu, ihned sa dostaví pozitívny výsledok. Vlastne sa mi zdá, že väčšina chýb v mojom osobnom živote i v mojej práci, ked'sa mi nepodarilo druhým¨
¨26
fudom pomôcl súvisela s tým, že som v danej situácii z nejakej príčiny dával naavo niečo iné, ako som v skutočnosti cítil
i Môj druhý poznatok možno vyjadrif takto: Pochopil som, že sa mi všetko darílepšie, kedmóžem akceptujúco počúvaf samého seba, byt' sám sebou. Za tie roky som sa naučil omnoho adekvátnejšie počúvat samého seba, takže teraz viem omnoho presnejšie ako predtým, čo v danom okamžiku cítim - som schopný si uvedomit, že sa hnevám, alebo že zavrhujem tohto človeka. Alebo že som naplnený vrelosfou a sympatiami k nemu, alebo že sa nudím a nezaujíma ma nič z toho, čo sa deje, alebo že sa snažím pochopit tohto človeka, alebo že vo mne vyvoláva úzkost a strach. Všetky tieto protichodné postoje a pocity som schopný v sebe počut a uvedomit si ich. Možno to vyjadrit aj tak, že sa stávam adekvátnejším, ked si dovolím byť tým, čím som. Lahšie dokážem akceptovat sám seba ako zjavne nedokonalú bytost, ktorá celkom určite nefunguje vždy tak, ako by som si to prial.
Táto cesta sa môže zdat niekomu velmi čudná, ale pre mňa je cenná kvôli zaujímavému paradoxu: Ak sa akceptujem taký, aký som, tak sa mením. Myslím, že som to objavil u svojich klientov, aj v sebe samom: nedokážeme sa zmenit, nemôžeme postupovat vpred, pokial' úprimne neprijmeme samých seba takých, akí sme. Ked'sa to stane, zmena nastáva takmer nenazdajky.
Ked' sa staneme sami sebou, vztahy s druhými fud'mi budú naozajstné. Ozajstné vztahy sú nádherné, pretože sú plné života a zmyslu. Ak prijmeme to, že tento klient alebo študent ma unavuje či hnevá, potom som skôr schopný akceptovat jeho odvetné reakcie a pocity. Môžem tiež akceptovat zmenené pocity a prežívanie, ku ktorému potom pravdepodobne dôjde u nebo i u mňa. Ozajstné vztahy sa vyznačujú skôr tendenciou k zmene než k stálosti.
Tak som pochopil, aké účinné je dovolit si byt sám sebou, poznat hranice vlastnej trpezlivosti a tolerantnosti a prijímať ich ako fakt. Vediet, kedy chcem ovplyvňovať druhých alebo nimi manipulovat a aj to prijat ako fakt. Chcel by som tieto pocity akceptovat tak, ako akceptujem pocity sympatie, záujmu, tolerancie, dobra, porozumenia, ktoré sú tiež súčastou mňa samého. Práve vtedy, ked'prijímam všetky tieto postoje ako fakt, ako súčast mňa samého, vtedy sa môj vztah k druhému človeku stáva tým, čím je a vtedy je najspôso
bilejší sa rozvíjat a menif.

Teraz prejdem k svojmu hlavnému objavu, ktorý je pre mňa neobyčajne dôležitý. Sformuloval by som ho takto: Uvedomil som si obrovskú hodnotu toho, že dovolím samému sebe chápat' druhého človeka. Spôsob, akým som to vyjadril, vám môže pripadat zvláštny. Treba dovolit' samému sebe chápat druhého? Myslím, že áno. Našou prvou reakciou na väčšinu výrokov druhých fudí je okamžité hodnotenie alebo posudzovanie - nie chápanie. Ked' niekto
¨
27
¨
vyjadrí svoj pocit alebo presvedčenie, či názor, naša takmer okamžitá reakcia, že si pomyslíme: „To je správne", alebo „To je hlúpe", „To je nenormálne", „To je nerozumné", „To je nesprávné", „To nie je pekné". Len zriedkakedy dovolíme sami sebe presne pochopit; aký význam majú slová druhého človeka pre nebo samotného. Som presvedčený, že je to tak preto, lebo porozumenie je riskantné. Ak si dovolím chápat toho druhého, toto pochopenie ma môže zmenit. A my všetci sa bojíme zmeny. Takže nie je fahké dovolit sebe samému pochopit druhého človeka, úplne a empaticky vstúpit do jeho vnútorného sveta. Nestáva sa to často.
Chápanie však obohacuje dvojakým spôsobom. Ked'pracujem s klientmi, ktorí sú v strese, ked'vstupujem do bizarného sveta psychotického jedinca alebo ked'chápem a pocifujem stavy človeka, pre ktorého je život natolko tragický, že je až neznesitefný alebo ked porozumiem pocitom muža, ktorý sa považuje za menejcennú a nehodnú bytost - každé také porozumenie ma akosi obohacuje. V každom tomto zážitku objavujem niečo, čo ma mení, čo ma robí iným, myslím, že vnímavejším človekom. Ešte dôležitejšie vari je, že moje porozumenie umožňuje aj tým druhým, aby sa zmenili. Umožňuje im to, aby akceptovali svoje vlastné obavy, bizarné myšlienky, tragické pocity a beznádej rovnako, ako momenty odvahy, lásky a citlivosti. Zistujú rovnako ako ja, že ked'niekto iný pine rozumie týmto ich pocitom, potom ich môžu aj oni sami v sebe akceptovat. Vtedy vidia, že tak tieto pocity, ako aj oni sami sa menia. Či už rozumiem pocitom ženy, ktorá doslova cítí, že ju tahajú za hák, ktorý má v hlave, alebo chápem muža, ktorý cíti, že nikto na svete nie je taký osamelý a izolovaný ako on, toto porozumenie je pre mňa velmi cenné. Ďaleko dôležitejšie je však to, že byt pochopený má pre týchto rudí velkú hodnotu
a cenu.
A tu je další poznatok, ktorý je pre mňa dôležitý. Zistil som, že ma obohacuje, ked'otvorím kanály, cez ktoré sa pni l'udia zdôverujú so svojimi pocitmi a svojím súkromným svetom. Preto by som chcel odstránif bariéry medzi sebou a druhými fud'mi, aby sa mohli - ak si to budú želať - viac otvorit.
V terapeutickom vztahu je mnoho spôsobov, pomocou ktorých môžem uľahčit klientovi sebavyjadrenie. Svojimi vlastnými postojmi môžem vytvorit bezpečie, ktoré umožňuje takúto komunikáciu. Pomáha tiež, ak klienta vidíme tak, ako on vidí sám seba.
Aj ako učiteľa ma však obohacuje, ked sa druhí môžu podelit so norou o svoje zážitky a pocity. Snažím sa, aj ked nie vždy celkom úspešne, vytvorit v triede takú atmosféru, v ktorej možno vyjadrovat pocity, od seba sa navzájom odlišovat, i od vyučujúceho. Často som od študentov žiadal, aby mi napísali svoje reakcie, osobné postrehy a názory na prednáškový kurz. Či spĺňa ich¨
¨28
potreby, čo si myslia o prednášatefovi, či mali nejaké tažkosti v súvislosti s kurzom. Tieto odpovede nemajú vplyv na známky. Niekedy študenti hodnotia tie isté akcie úplne opačne. Jeden študent uvádza: „Mám voči tomuto kurzu pocit akéhosi nedefinovatelného odporu." lny, zahraničný študent, o tom istom týždni píše: „Naša skupina postupuje najlepším, plodným a vedeckým spôsobom. Avšak 1'udia, ktorí sa dlho učili autoritatívnym spôsobom, tak ako my, tento nový postup nechápu. Ludia ako my sú naučení pasívne počúvat prednášajúceho, robit si poznámky a naučit sa na skúšku odporúčanú literatúru. Netreba pripomínaf, že 1'udom trvá dlho, kým sa zbavia návykov, či už sú to návyky sterilné a neplodné, alebo nie." Otvorit sa voči týmto úplne odlišným pocitom je pre mňa velmi prospešné.
Zistil som, že to isté platí aj v skupinách, ktoré ma považujú za vedúceho. Snažím sa eliminovat strach a potrebu obrany, aby Iudia mohli otvorene hovoriť o svojich pocitoch. Toto bol ten najvzrušujúcejší objav, ktorý ma priviedol k úplne novému pohl'adu na vedenie skupín.

Ďalší dôležitý poznatok som získal pri svojej práci s klientmi. Vyjadrím ho velmi stručne: Zistil som, že je velmi prospešné akceptovat' druhého človeka. Naozaj akceptovat druhého človeka nie je vôbec fahká vec, práve tak, ako porozumicť mu. Môžem druhému skutočne dovolit, aby voči mne cítil nenávist? Môžem akceptovat jeho hnev ako reálnu a oprávnenú súčasť jeho samého? Môžem ho akceptovat, ked'vníma život a jeho problémy celkom inak ako ja? Môžem ho akceptovaf, ked voči mne cítí samé kladné city a chce byt taký ako ja? Toto všetko je obsiahnuté v akceptovaní a ono neprichádza Pahko. Som presvedčený, že v našej kultúre stále narastá presvedčenie každého z nás, že všetci ostatní musia myslief a cítit tak isto ako ja. Vel'mi zafažko nám padne dovolif našim defom, rodičom alebo manželským partnerom, aby mali na rôzne veci iný názor ako my. Bránime našim klientom alebo žiakom, aby sa lišili od nás a konali podia svojho. Nesúhlasíme s tým, aby iné národy mysleli alebo cítili inak ako my. A práve táto samostatnosť každého človeka, jeho právo ísť svojou cestou a objavovaf na nej svoj vlastný význam, sa mi zdá byt jednou z najcennejších možností života. Každý človek je v skutočnom zmysle tohto slova ostrovom sám o sebe a mosty k druhým môže budovat len vtedy, ak je najprv ochotný byť sám sebou a ak maže byť sám sebou. Prišiel som teda na to, že ked dokážem akceptovat druhého človeka, čo znamená prijat jeho pocity, postoje a presvedčenia, ktoré sú skutočnou a dôležitou častou jeho samého, vtedy mu pomáham stat sa človekom - a v tom je podia mňa velká hodnota.

Ďalší poznatok, o ktorom chcem hovoriť, možno len velmi tažko vyjadriť slovami. Ide o toto: Čím viac som otvorený voči tomu, čo prebieha vo mne
¨
¨29
¨
a v druhom človeku, tým menší je vo mne sklon upadat' do „fíxných schém ". Keď sa pokúšam počúvať, čo sa vo mne deje a čím viac sa snažím rozšíriť počúvanie aj na druhého človeka, tým väčšiu úctu cítim k zložitým procesom života. Stále menej a menej sa snažím vytvárať si pevné schémy, vytyčovat si ciele, pôsobif na ludí, manipulovat nimi a tlačiť ich na cestu, po ktorej by podla mňa mali ísť. Stále väčšie uspokojenie mám z toho, že som jednoducho sám sebou a že nechám toho druhého, aby bol sám sebou. Viem velmi dobre, že toto musí vyzerať ako čudný, temer orientálny názor. Načo je potom život, ak nebudeme robit niečo pre iných rudí? Načo je potom život, ak ich nebudeme učit to, čo by podia nášho názoru mali vediet? Načo je potom život, ak ich nebudeme nútit myslief a cítit tak ako my? Ako môže niekto zastávat taký negatívny postoj? Som si istý, že mnohí teraz zareagujete podobným spôsobom.
Paradoxné je, že čím viac som pri všetkej zložitosti života ochotný byť sám sebou a čím viac som ochotný chápat a akceptovat to, čo prebieha vo mne a v tom druhom človeku, tým viac zmien nastáva. Je to velmi paradoxné - každý z nás, kto je ochotný byť sám sebou, spozoruje, že nielen on sám sa mení, ale menia sa aj fudia, s ktorými prichádza do kontaktu. Je to velmi zretelná súčast mojej skúsenosti a jeden z najhlbších poznatkov, ktoré som sa naučil počas môjho osobného i profesionálneho života.

Dovolte mi teraz venovat sa niektorým ďalším poznatkom, ktoré sa menej týkajú vztahov k druhým 1'udom a viac súvisia s mojím vlastným konaním a hodnotami. Prvý z nich je velmi stručný: Svoj~ prežívaniu môžem dôverovat: Jedna zo základných vecí, ktorú si už dávno uvedomujem a ktorú sa ešte stále učím uplatňovat v praxi, je to, že ked' nejakú činnost prežívam ako hodnotnú, ktorú stojí za to vykonat, tak potom naozaj ju stojí za to vykonat. Znak povedané, naučil som sa, že je lepšie dôverovat svojmu celkovému organizmickému cíteniu situácie než svojmu intelektu.
Po celý svoj profesionálny život som chodil po cestách, ktoré iní považovali za nerozumné a o ktorých som aj ja často pochyboval. Ale nikdy som nerutoval, že som postupoval smerom, ktorý som „cítil ako správny", hoci som si často pripadal osamelo alebo hlúpo.
Zistil som, že idem cestou múdrosti, ked dôverujem akémusi vnútornému neintelektovému cíteniu. Stalo sa, že ked' som si zvolil niektorú z netradičných ciest, pretože som ju považoval za správnu, o päť alebo desať rokov sa moji kolegovia ku mne pripojili a už som sa nemusel cítit na nej osamelý.
Úmerne tomu, ako stále viac dôverujem svojim celostným reakciám, zistujem, že im môžem zverit usmerňovanie môjho myslenia. Začal som si viac vážit tie nejasné myšlienky, ktoré vo mne občas vznikali a ktoré som pocitoval ako významné. Mám sklon si mysliet, že tieto nejasné myšlienky alebo¨

30

predtuchy ma zavedú k dôležitým veciam. Svoje prežívanie podozrievam z toho, že je múdrejšie ako môj intelekt. Viem, že sa niekedy mýli, ale som presvedčený, že sa mýli menej než moja samotná vedomá mysel. Môj postoj velmi dobre vyjadruje výrok umelca Maxa Webera: , Pri uskutočňovaní mojej skromnej tvorivej činnosti som velmi závislý od toho, čo ešte nepoznám, čo som ešte neurobil."

Velmi blízky tomuto poznatku je z neho vyplývajúci dôsledok: Neriadim sa hodnotením druhých Pudí. Nikdy sa neriadim súdmi druhých Pudí, i keď si ich vypočujem a beriem do úvahy. Toto som sa učil nelahko. Pamätám sa, ako som bol kedysi na začiatku otrasený slovami jedného učeného človeka, ktorého som považoval za omnoho schopnejšieho a vzdelanejšieho psychológa, než som bol ja, že robím velkú chybu, keď sa venujem psychoterapii. K ničomu to vraj nepovedie a ako psychológ nebudem mať ani príležitost ju vykonávat.
V neskorších rokoch som občas s určitým rozochvením zisťoval, že v očiach niektorých rudí som podvodník, liečitef bez licencie, autor velmi povrchnej a škodlivej terapie, človek usilujúci o moc, mystik atď. A extrémna chvála ma rovnako uvádzala do rozpakov. Neprikladal som však tornu príliš velký význam, pretože som cítil, že len jeden človek (aspoň počas môjho života a možno vôbec) vie, či to, čo robím, je čestné, ozajstné, úprimné a poctivé alebo falošné, neúprimné, nepoctivé a tým človekom som ja sám. Som rád, ked sa dozviem niečo o tom, čo robím. K tomu patrí kritika (priatelská i nepriatel'ská) i pochvala (úprimná i neúprimná). Zvážit tieto výroky, vymedziť ich zmysel a úžitok je však úloha, ktorú nemôžem zverit nikomu inému, len sebe.

V zmysle toho, čo som uviedol vyššie, vás pravdepodobne další poznatok neprekvapí. Prežívanie je pre mňa najvyššou autoritou. Skúšobným kameňom pravdivosti je moje vlastné prežívanie. Myšlienky nikoho iného, ani moje vlastné, nemajú pre mňa takú váhu ako moje zážitky. Musím sa neustále vracat k svojej skúsenosti, k tomu, čo som zažil, aby som odhalil, ako som blízko k pravde.
Ani Biblia, ani proroci, ani Freud, ani výskum, ani Božie zjavenie či fudské posolstvo nemôže mat väčšiu váhu ako moja vlastná priama skúsenost.
Moje prežívanie má tým väčšiu váhu, čím je primámejšie - aby som použil takýto sémantický termín. Takže najväčšou autoritou je prežívanie na najnižšej úrovni. Poradie dôležitosti možno zostaviť napríklad takto: Najmenšiu váhu pre mňa má, kedčítam teóriu psychoterapie, väčšiu ak vytvorím teóriu psychoterapie na základe svojej práce s klientmi a najväčšiu priama skúsenost
¨
¨31
¨
s psychoterapiou klienta. Moje prežívanie nie je autoritou preto, že je neomylné. Je základom, o ktorý sa možno opriet preto, že ho možno stále overovať novými primárnymi cestami a spôsobmi. Takto možno jeho časté chyby stále opravovat.
Teraz objasním d'alší osobný poznatok. Rád objavujem v prežívaní poriadok. Zdá sa, že je nevyhnutné, aby som hradal význam alebo usporiadanost, či zákonitost vo verkom množstve zážitkov. Práve tento druh zvedavosti ma priviedol ku všetkým hlavným formuláciám. Priviedol ma k tomu, aby som hradal nejaký systém v celom tom konglomeráte činností, ktoré klinickí pracovníci vykonali pre deti a výsledkom tohto hladania sa stala kniha „Klinická liečba problémového dietata". Priviedol ma k tomu, že som sformuloval všeobecné princípy psychoterapie a napísal o tom niekolko kníh a článkov. Viedol ma k výskumnému overovaniu rôznych zákonitostí, s ktorými som sa stretol vo svojom prežívaní. Zlákal ma, aby som sformuloval teórie, ktoré by zjednotili už zistené zákonitosti a aplikovali ich na nové a neprebádané oblasti, kde by sa mohli ďalej testovat.
Tak som začal chápať vedecký výskum, ako aj proces vytvorenia teórie ako prostriedky zamerané na vnútorné usporiadanie významných zážitkov. Výskum je vytrvalá disciplinovaná snaha nájst zmysel a poriadok v subjektívnom prežívaní. Je oprávnená, pretože je dobré vnímat svet ako usporiadaný. Užitočné výsledky sa často dostavia vtedy, ked' človek porozumie usporiadaným vzfahom v prírode.
Uvedomil som si, že som sa venoval výskumu a budovaniu teórie, aby som uspokojil svoju potrebu vnímat poriadok a zmysel. Občas som robil výskum aj z iných pohnútok - aby som uspokojil iných, aby som presvedčil oponentov a skeptikov, aby som sa profesionálne pohol dopredu, získal prestíž a z mých nechutných príčin. Tieto chyby v úsudku a činoch ma iba presvedčili. že je len jeden poctivý dôvod k vedeckej aktivite, a to je uspokojenie potreby nájsť zmysel vecí.

Ďalší poznatok, ktorý ma stál vela námahy, možno vyjadriť tromi slovami: Fakty sú priatetské. Velmi ma zaujalo, že väčšina psychoterapeutov, obzvlášť psychoanalytikov, stále odmieta akýkorvek vedecký výskum svojej terapie. Chápem to, pretože sám som reagoval podobne. Najmä vo svojich začiatkoch som výsledky výskumu očakával s velkou úzkosťou. Čo ak sa naše hypotézy nepotvrdia! Čo ak sú naše názory nesprávne! Čo ak sme niekde urobili chybu! Ked'sa na to teraz spätne pozerám, fakty som vtedy považoval za potenciálnych nepriaterov, za možných nositelov nešťastia. Možno mi to trvalo trochu dlho, ale nakoniec som pochopil, že fakty sú vždy priatetské. Každučký dôkaz, ktorý človek může získat, vedie bližšie k pravde. A byť bližšie k pravde nemô¨
¨
¨32
že byf škodlivá, nebezpečná alebo neuspokojivá vec. Hoci som stále nerád menil svoje myslenie, nerád sa vzdával starých spôsobov vnímania, predsa som si kdesi v hfbke začal uvedomovať, že práve tieto bolestné reorganizácie sú to, čo sa nazýva učenie. Aj ked' sú bolestné, vždy vedú k presnejšiemu, a tým uspokojivejšiemu videniu života. V súčasnosti je teda jednou z najlákavejších oblastí pre moje myslenie tá, kde sa mi nepodarilo dokázať niektoré moje obfúbené myšlienky. Viem, že keby sa mi podarilo vylúštiť tento problém, priblížil by som sa k pravde velmi uspokojujúcim spôsobom. Som si istý, že fakty budú mojimi priatelmi.

Rád uvediem poznatok, ktorý mi priniesol najväčšie uspokojenie, a to vdáka hlbokej spriaznenosti s druhými 1'udmi. Môžem ho sformulovať takto: To, čo je najosobnejšie, je zároveň najvšeobecnejšie. Boli časy, ked som sa v styku so študentmi alebo kolegami, v knihách a článkoch vyjadroval tak osobne, že som mal dojem, že vyjadrujem postoje, ktorým pravdepodobne nikto iný nemůže rozumieť. Ako príklad může slúžiť úvod ku knihe „Terapia zameraná na klienta" (The Client-Centered Therapy), ktorý vydavatelia považujú za úplne nevhodný, i článok „Ludia alebo veda" (Persons or Science). V takýchto pripadoch som takmer vždy zistil, že ten pocit, ktorý sa mi ndal najosobnejší, najsúkromnejší, a teda najmenej zrozumiterný pre iných, mal u mnohých Pudí najväčší ohlas . Priviedlo ma to k presvedčeniu, že vyjadrenie toho, najosobnejšieho a jedinečného v každom z nás pravdepodobne najhlbšie osloví ostatných. Teraz chápem umelcov a básnikov ako Pudí, ktorí sa odvážili to jedinečné v sebe vyjadriť.
Mám ešte jeden hlboký poznatok, ktorý je azda základom všetkého, čo som doteraz povedal. Je výsledkom mojej viac ako dvadsaťpäťročnej snahy pomôcť fudóm v ich trápení. Je to jednoducho toto: Podia mojich skúseností sa fudia vyvíjajú pozitívnynz smerom. Moje najhlbšie kontakty s Pudím počas terapie, dokonca aj s týnu, ktorých problémy holi najviac deštruktívne, správanie najviac asociálne, city najviac abnormálne, mi ukázali, že je to tak. Ked'dokážem rozumieť pocitom, ktoré vyjadrujú, ked' som schopný ich akceptovat ako samostatných a plnoprávnych Pudí, vtedy vidím, že sa dávajú do pohybu určitým smerom. A akým smerom sa dávajú do pohybu? Najlepšie tento smer vyjadrujú slová: pozitívny, konštruktívny pohyb smerom k sebaaktualizácii, k zrelosti, k socializácii. Cítím, že čím plnšie človeka chápeme a akceptujeme, tým viac zanecháva falošné pozície, z ktorých vnímal život a postupuje vpred.
Nechcel by som, aby ste ma nesprávne chápali. Nie som nijaký naivný optimista v názore na ludskú povahu. Som si vedomý, že obrany a obavy často vedú človeka k neuveritefne surovému, deštruktívneinu, nezrelému a protispo

33
¨
ločenskému správaniu. Predsa však jednou z najblahodarnejších a najpodnetnejších stránok môjho života je pracovat s takými fuďmi a objavovat v nich silné pozitívne tendencie, ktoré v nich, rovnako ako v nás, existujú na najhlbšiej úrovni ich bytia.

Dovolte mi zakončit tento dlhý zoznam posledným poznatkom, ktorý možno vyjadrit velmi stručne: Život v najlepšom zmysle slova je nepretržitým, meniacim sa procesom, v ktorom nič nie je pevné. U klientov i u seba zisfujem, že ked je život najbohatší a najuspokojujúcejší, vtedy je to plynulý proces. Tento zážitok je fascinujúci a zároveň trochu desivý. Prišiel som na to, že som najlepší vtedy, ked sa môžem nechat unášaf svojím prežívaním smerom dopredu, k ciefom, ktoré si ani pine neuvedomujem. Je zrejmé, že v takom úplnom toku prežívania a v snahe pochopit jeho nepretržite sa meniacu komplexnost, niet pevných bodov. Keddokážem byť uprostred tohto procesu,	vidím, že neexistujú uzavreté systémy hodnôt a žiadne nemenné súbory princípov, ktorých by som sa držal. Život je usmerňovaný meniacim sa chápaním a interpretovaním môjho prežívania. Je to vždy proces bytia.	
Som presvedčený, že teraz je už jasné, prečo niet takej filozofie, viery ale bo súboru princípov, ktoré by som mohol ponúkaf alebo vnucovat iným. Môžem sa len snažit žit podia svojej interpretácie aktuálneho významu môjho	, prežívania a snažif sa poskytnúf mým možnost a volnost rozvinúf si svoju vlastnú slobodu, a teda aj vlastnú zmysluplnú interpretáciu svojho vlastného prežívania.
Ak existuje niečo také ako pravda, verím, že práve tento slobodný individuálny proces hľadania dovoluje sa k nej priblížif. Zdá sa mi, že do istej miery som to zažil.

34